![](images/picpotacavall01.jpg)
És una planta vivaç, que no passa del pam d’alçada, amb flors totes grogues...
La família de les Gencianàcies es distingeix per tenir flors gamopètales, superovàriques, regulars, no ser bulboses i tenir el fruit en càpsula bivalva. I dins la família de les Gencianàcies, Centaurium es distingeix per tenir les flors 5 estams, el calze profundament dividit, tenir les tiges primes de secció quadrangular i herbàcies, les fulles menudes, no connates, d’un verd clar no blavós. I, dins el gènere, de fulles sub- ròmbiques amb 3-5 nervis, i flors rosades en cimes corimbiformes o en tot cas no en espiga unilateral, i estil bífid, essent la planta erecta, hi ha:
Comuna al Sud d'Europa. També es troba al Nord d'Àfrica, Amèrica del Nord i part més occidental d'Àsia. També es pot trobar a Amèrica del Nord, Amèrica del Sud, Austràlia i Nova Zelanda. Pels majoristes ens arriba dels països balcànics, Bulgària, Hongria, i sobretot, del Marroc. Creix en terrenys argilosos o sorrencs que reben aportacions d'humitat temporals, fins a 1500 m snm. Prefereix marges de camps, de boscos, o de camins, amb força llum, i sòls no salins, més aviat pobres i una mica bàsics. Es troba més fàcilment a la meitat Nord de la península. A Catalunya es troba dispersa sense arribar a ser massa abundant.
És planta regida pel Sol. Les garlandes fetes amb la planta florida allunyen dimonis, mals esperits i inactiven maleficis de bruixes. Si la nit del primer de maig (Nit de Walpurgis) hom s’atura en un encreuament de camins duent aquesta garlanda veurà les bruixes com volen per dirigir-se cap a l’Aquelarre. Llençant la planta al foc i fixant-se molt bé en les espurnes per de seguida mirar cap el cel es veurà com les estrelles es belluguen. Aspergint l’aigua de la planta per la casa la protegeix dels llamps. Per a alguns, la planta florida és el símbol de la felicitat i és planta regida pel Sol.
El centaure Quiron, mestre en l’art de guarir les malalties mortals, va fer sirvir aquesta planta per curar la ferida que li havía fet al peu una fletxa enverinada que Hèrcules li disparà com a càstic per haver abusat ell sexualment de la ninfa promersa d’Hèrcules quan l’estava condint per creuar el riu. D’aquí ve “centaurium”. “Erythrae” ve de “eryhtros”, roig, en grec. [No són els glòbuls rojos els eritròcits?]. Quan la nimfa i promesa, més endavant, se n’atipà d’Hèracles (cenegut pels romans com Hèrcules), li obsequià el tul que s’havia tacat amb la sang amargant del centaure ferit per aquella fletxa. Hèrcules tastà la sang i això el va fer emmalaltir fins al punt de desitjar la mort i autoimmolar-se en una pira el foc de la qual el va purificar i el va fer pujar al cel on s’associà als altres déus.
DIOSCÒRIDES (segle I) aplicava cataplasmes amb la planta ─que aleshores també s’anomenava «sang d’Heracles» a més de «kentaurion»─ sobre ferides, fins i tot les cronificades. La decocció beguda s’emprava com a colagoga, per fer eixir el fel. La lavativa, contra la ciàtica, com un derivatiu. El suc, contra les malalties dels ulls, i amb mel contra les cataractes; i aplicat a la matriu, per fer venir la regla o accelerar el part. També, begut el suc alleuja la tendinitis. Ell preparava aquests «sucs» de la planta deixant-la en maceració 5 dies i en acabat coent-la fins que surés, i després, un cop refredat el líquid, el filtrava i el tornava a bullir fins que agafava consistència de mel. És a dir, preparava un extracte tou. També es podia prepara una mena d’extracte sec deixant al sol el mateix suc de la primer premsada de la planta. Per a NICHOLAS CULPEPER (segle XVII) les arrels de la «centaury the greater» van bé per a aquells que tenen tendinitis, ofec, hemoptisis, tos, convulsions, rampes. Es preparen 2 g reduïdes a pols en vi moscatell o bé coent les arrels senceres (tendres) directament en aigua. Per altra banda, la «small centaury», molt més comuna a Anglaterra, obre les seves flors amb el sol i les tanca quan el sol se’n va. És planta, doncs, regida pel Sol. L’aigua de bullir la planta, és molt amargat, i purga la bilis i els humors, desinflama el nervi ciàtic, lleva les obstruccions de les vies hepàtiques i biliars o de les de la melsa i ajuda a calmar els còlics hepàtics, biliars o el dolor a la melsa. Calma la febre, la hidropesia, actua contra l’anèmia hipocròmica ─si es pren en pols com ho fan els italians─, i contra els cucs intestinals. La decocció de les summitats florides ajuda a fer venir la regla, a expulsar els fetus mort, a accelerar el part i minora els dolors del part i calma el dolor de les articulacions o de la gota; i calma les rampes i les convulsions. Uns 4 g de la planta beguda amb vi és un bon antídot contra el verí de l’escurçó. L’extracte o suc amb mel va bé contra les cataractes i altres afeccions que redueixen la visió. Per fora va bé contra tota mena de ferides, fins i tot les verdes, profundes o amb fístules. Va bé contra afeccions de l’oïda, impureses de la pell. En general la planta va bé una mica per a tot.
En general, per millorar la ciculació de la sang i fa expulsar gasos digestius quan hi ha timpanisme (ventre botit). Ovelles: males digestions per coàguls a l’estómac. Si regurgiten bilis, se’ls dona la planta seca amb unes miques da sal. Escurçons: posant-se un ram de cantaures a la butxaca és poc proable que et piquin. I si piuqessin, la planta podria actuar d’antídot.
Massa concentrada, la infusió pot provocar nàusees o vòmits. Un excés podria fer perdre la gana. Cal prendre-molt diluïda, i barrejar-la amb anís i crema de llet per treure-li una mica l'amargor. Les persones obeses toleren millor allò amargant que no pas les primes. Evidentment, les embarassades podrien avortar si prenen aquesta planta tan amargant. I les dones que donin el pit podrien transmetre l’amargor a la llet, cosa que seria ben contraproduent.